The Ghost
After years had passed
and mind was gone.
I stepped into the woods
and trailed the traces of my heart.
I'm still not sure
what I was expecting
what I thought I'd may not see.
I did.
As I was giving up
surrendering, in faith I was a fool.
I couldn't help but noticing
a movement in the trees.
It was a floating mass of dark
a liquid steamy shape.
It formed itself into a man
and started on its way.
I couldn't stay.
With shaking limbs and trembling soul
I ran.
I stumbled upon ground and crawled
But I still ran.
I fled
I fled from him
From one I've known so long.
I fled from him.
I never even saw his face
I don't think he had eyes.
Though I can tell he stared straight into mine.
I won't forget the look.
The penetrating doom of Destiny he cursed me with.
The glow of satisfaction
of joining mine with his.
![](https://cdn1.cdnme.se/cdn/6-1/2543661/images/2012/jane_austen0j_signature_500abfbbe087c34c7300081d.png)
The Biggest Loss
the biggest loss is not another human being
it's not even your family
your one true love
your favorite pet
it's not your best friend
the biggest loss you'll ever make
is losing yourself.
the biggest loss
is looking back
and knowing, it's the best you ever had.
it's looking back, and knowing
you can't get back the past.
you can't grow back young
you'll only grow more old.
you can't get back those times
the happiest you've ever been
no matter how bad, how much you want
the pictures on the walls won't come alive
you lost.
you'll keep losing again
you're losing very now.
but still, the worst part of it all
is having doubts it ever happened.
because you've lost it all
so how can you be sure?
![](https://cdn1.cdnme.se/cdn/6-1/2543661/images/2012/jane_austen0j_signature_500abfbbe087c34c7300081d.png)
Courage
Fearless creature
Tell me how your feathers broke
Tell me how they looked at you. I want to know.
How did you manage? To look them in their eyes.
Was it painful, did you cry? When laughing faces made you choke.
Tell me then what happened. Fearless little bird.
I wnat to know.
What did it feel like? To have your body mangled, stepped on by their feet.
What did it make you see?
The good of all your life, or tragedy of man.
Was it painful, did you cry? When you asked them 'why?'.
How did it stain in your already bloodfilled eyes, to watch them cover up and cast a glance your side?
Tell me.
Tell me.
Before you die, I want to know.
Why did you not fly, away - escaping Death's cold clutch?
Why did you stay, right here when he arrived?
It makes no sense, I want to know. Please tell me why
- you are my only hope.
![](https://cdn1.cdnme.se/cdn/6-1/2543661/images/2012/img_1221copie2_506b0f09ddf2b3309b000213.jpg)
![](https://cdn1.cdnme.se/cdn/6-1/2543661/images/2012/jane_austen0j_signature_500abfbbe087c34c7300081d.png)
Flying Banner
- A poem by me, through the eyes of Phoebe (Catcher in the Rye);
Flying Banner
It's not that he is different. It's got nothing to do with that at all.
You see, it's like a banner flying in the wind.
If you've ever seen one, and really watched it, you'll know what I mean.
Take millions of banners, flying 'round and everywhere.
Watch them closely, and you'll know what I mean.
They can flutter fiercly, and they will waver smoothly.
But they won't stay the same, not now, not then, not ever.
In a wind, no matter strength, in a wind, no matter path.
A banner will fly and flicker, to it's own great unknown.
In a wind that is the same, two banners will shape.
And in this wind, they will fly on their own accord, and they will fly with their heart as core.
My brother is a banner, shaping from the wind.
He'll take his different path, leading to his great unknown.
No matter world, no matter wind.
My brother he will fly, and his heart will lead him where.
![](https://cdn1.cdnme.se/cdn/6-1/2543661/images/2012/jane_austen0j_signature_500abfbbe087c34c7300081d.png)
Voluntas of Vita est Morior
- An interpretive poem by me, through the eyes of Holden Caulfield, (Catcher in the Rye)
Voluntas of Vita est Morior
Life is overrated.
First, you are born, and then you die.
So the meaning of Life?
It's clear as hell.
The meaning of Life is to die.
God I hate all these people
All these phony, superficial jerks.
Their meaning of Life is shallow beauty, celebrity, sex and money.
I mean it's like they don't even care,
about what's really supposed to matter.
Entertaining as hell though,
to see them throw away their lives
Believing they are the centre of the world.
Entertaining, but sad.
But I guess that's just the nature of man
To do whatever in his power
To deceive himself into thinking he defeated death.
So yes, Life is kinda overrated.
![](https://cdn2.cdnme.se/cdn/6-1/2543661/images/2012/img_20120603_230839_5001a4b0e087c376d60016e8.jpg)
![](https://cdn1.cdnme.se/cdn/6-1/2543661/images/2012/jane_austen0j_signature_500abfbbe087c34c7300081d.png)
Dunkla Döda Minne
Där står han igen. I mitt dunkla minne, han och alltid han. Försöker se, men han vill inte. Jag kan inte. I ett sinne som är trångt och livligt, står han i mitt dunkla döda minne. Han vill inte ens ut. Vad har jag gjort dig, för att du ska plåga mig så? Kom ut, kom ut. Jag vill se dig i en verklig värld. Han tittar, och han svarar - med en blick, inte ett enda ord. Förtvivlat hänger jag kvar, jag klamrar mig fast vid min klippavsats. Han bara står där. Sluta, snälla! Jag gör vad som helst. I en dröm ser jag hur han var, hur han log, hur han tänkte, hur han levde, hur han dog. Snälla. Han vill inte svara mig. Jag är som osynlig inför honom. Släpp taget. Som i en våg, drunknade jag i hans röst. Som om han talade från mina lungor, mina läppar, mina ord. Släpp taget. Nej. Jag klamrar mig fast, ännu en gång, vid min fördömda klippavsats. Snälla. Det är inte längre sanningsord. Jag vill släppa, jag vill att han ska gå. Släpp taget. Jag vill inte förlora dig. Snälla. Snälla.
Men han tog min fria vilja, och kastade den utför stupet. Hans ögon och hans silhuett var inte längre suddig. Han tog mig hårt om halsen, lyfte mig och sade Har jag aldrig älskat dig mer nog än mitt liv? Har jag inte offrat allt för dig? Har jag inte rätt att kräva mig din kärlek? Min röst är tom, jag andas inte längre. Har jag inte sett din själ och varsamt plockat upp den? Har jag inte älskat dig mer nog än mitt liv? Hans blick följde med mig ner i djupet. Har jag inte älskat dig mer nog än mitt liv?
Det var nog. Han kastade min redan döda kropp och glömde sina tårar. Han vacklade och stirrade, ensam i mitt minne. Ingen mening, utan tröst, han vacklade igen och igen och igen. Inte ens ekot av hans rop kom tillbaka. Sakta sjönk han ner. Han tog sig om huvudet och böjde sig ner. I en långsam evighet satt han stilla, hukad över marken där mitt liv legat. Han stod nu upp igen, hans silhuett blev sakta dimmig. Utan ett flytt rop, steg han över stupet och föll ner till mig.
Släpp taget.
![](https://cdn1.cdnme.se/cdn/6-1/2543661/images/2012/mg_6702copie_500166e9e087c37db600487c.jpg)
![](https://cdn1.cdnme.se/cdn/6-1/2543661/images/2012/jane_austen0j_signature_500abfbbe087c34c7300081d.png)
Ja
Lördagen den nittonde Maj 2012 gifte sig min bror Robin med sin fästmö Anna i vackra Nysäter, Värmland. Det var ett underbart bröllop och vi hade förberett oss för det hela långhelgen med att baka, vika servetter, duka, kolla kläder, musik, tal, festlokalen o s v. Kvällen innan satt vi syskon med föräldrar och svägerska och knöt lite band över blåbärsvodka och sade hej till sängen lite över midnatt.
Dagen var alltså redan inne. Jag sade godnatt till Robin då vi var de sista som gick och lade oss. Han ville inte att jag skulle vara ensam i mörkret efter alla de spökhistorier som dragits. Innan jag visste ordet av, var jag uppe med tuppen igen och slängde mig in i duschen - jag hade ju trots allt gjort iordning ett sådant fint litet duschschema kvällen innan för alla människor. Snart därefter åt vi frukost medans sömntutorna masade sig ur sina sängar. Öva på sången till vigseln, äntligen bestämma sig för vilken frisyr som är bäst, klä på sig och stanna kvar med mina båda bröder i huset tills det var dags. Jag och Robin och Dennis åkte iväg till Von Eschtedtska för att möta upp Anna och Lisa, hennes syster. Där blev det fotografering i över en timme på den fina gården med mig och Dennis som fotografer. Och mer kan jag inte säga annat än att det blev en av de vackraste dagarna jag varit med om.
Grattis igen, Robin & Anna ♥
![](https://cdn2.cdnme.se/cdn/6-1/2543661/images/2012/mg_7759copie1_50016ebaddf2b3182c0047ad.jpg)
![](https://cdn1.cdnme.se/cdn/6-1/2543661/images/2012/mg_7787copie_50016f3be087c37db1004651.jpg)
![](https://cdn2.cdnme.se/cdn/6-1/2543661/images/2012/mg_7791copie_50016f5dddf2b37063000111.jpg)
![](https://cdn3.cdnme.se/cdn/6-1/2543661/images/2012/mg_7799copie1_50017009e087c37dba0046b3.jpg)
![](https://cdn1.cdnme.se/cdn/6-1/2543661/images/2012/mg_7826copie_5001704be087c37db800443e.jpg)
![](https://cdn1.cdnme.se/cdn/6-1/2543661/images/2012/mg_7831copie_500170749606ee6fb2004452.jpg)
![](https://cdn1.cdnme.se/cdn/6-1/2543661/images/2012/mg_7834copie_500170b0ddf2b365340004c4.jpg)
![](https://cdn3.cdnme.se/cdn/6-1/2543661/images/2012/mg_7908copie_50017103ddf2b31840004937.jpg)
![](https://cdn2.cdnme.se/cdn/6-1/2543661/images/2012/mg_7962copie_50017143e087c37dbd00480c.jpg)
![](https://cdn2.cdnme.se/cdn/6-1/2543661/images/2012/mg_7983copie_5001717c9606ee6fa20041cd.jpg)
![](https://cdn3.cdnme.se/cdn/6-1/2543661/images/2012/mg_7990copie_500171c19606ee565c00111e.jpg)
![](https://cdn1.cdnme.se/cdn/6-1/2543661/images/2012/mg_8001copie_500171f2ddf2b3182d0045fb.jpg)
![](https://cdn1.cdnme.se/cdn/6-1/2543661/images/2012/mg_8045copie_50017246ddf2b318360047cd.jpg)
![](https://cdn1.cdnme.se/cdn/6-1/2543661/images/2012/mg_8060copie_500172a4ddf2b3182d00460d.jpg)
![](https://cdn1.cdnme.se/cdn/6-1/2543661/images/2012/mg_8551copie_50017313e087c37da6004912.jpg)
![](https://cdn1.cdnme.se/cdn/6-1/2543661/images/2012/mg_7697copie_500173829606ee575d00109f.jpg)
![](https://cdn2.cdnme.se/cdn/6-1/2543661/images/2012/mg_8086copie_500173b2ddf2b377b900125d.jpg)
![](https://cdn1.cdnme.se/cdn/6-1/2543661/images/2012/jane_austen0j_signature_500abfbbe087c34c7300081d.png)
I recall my summer
![](https://cdn1.cdnme.se/cdn/6-1/2543661/images/2012/img_1218copie_50017c20e087c37dab0044d7.jpg)
![](https://cdn2.cdnme.se/cdn/6-1/2543661/images/2012/mg_2893_50017c4bddf2b31e49001017.jpg)
![](https://cdn2.cdnme.se/cdn/6-1/2543661/images/2012/mg_3218copie_50017caf9606ee6fa30049d1.jpg)
![](https://cdn3.cdnme.se/cdn/6-1/2543661/images/2012/mg_0383_50017d6ce087c35c760033f4.jpg)
![](https://cdn2.cdnme.se/cdn/6-1/2543661/images/2012/mg_0076_50017dbcddf2b35b4f00033e.jpg)
![](https://cdn3.cdnme.se/cdn/6-1/2543661/images/2012/2007-12-31_065_50017dede087c3224d00119f.jpg)
![](https://cdn1.cdnme.se/cdn/6-1/2543661/images/2012/jane_austen0j_signature_500abfbbe087c34c7300081d.png)
Regler? Nej tack
![](https://cdn1.cdnme.se/cdn/6-1/2543661/images/2012/mg_6580copie_50018006e087c37db7004b41.jpg)
Jag tror inte på introduktion, huvuddel och avslutning. Så som alla skolelever måste veta, är detta perioden då nationella proven pågår. Förra veckan hade vi svenskauppsatsskrivning. Hyfsat enkel, såsom de flesta nationella prov är, speciellt i svenska. Men så slog tanken mig mitt under lektionen. Varför dessa regler?
Jag har ju spenderat mycket tid med att skriva i mitt liv. Sånger, poesi, texter, böcker o s v. Men aldrig har jag varit så besatt av dessa evinnerliga regler som ständigt skall finnas med, som de inskränkta traditionella svenskalärarna är. "Du skall alltid inleda texten med en introduktion, fokusera på din huvuddel och till sist avsluta med en grundlig avslutning." Den positiva kritik jag fått genom åren, både från kompisar, lärare, föräldrar och andra okända har aldrig riktigt uppstått av att jag bestämt mig för att skriva en så reglerad text som möjligt. Nej. Istället har jag alltid försökt att på ett eller annat sätt utmana skrivreglerna. Utmana allt som folket säger är ett måste. För har ni märkt att allt - okej, det mesta - blir så mycket bättre när man inte följer reglerna.. normerna. Normer om hur vi ska uppföra, bete oss, hur vi ska prata, hur vi måste se ut, hur vi måste tänka - och gud förbjude att vi sticker ut från mängden!!
Fuck you Jantelagen. Hoppas du brinner upp och må du aldrig komma tillbaka.
![](https://cdn3.cdnme.se/cdn/6-1/2543661/images/2012/img_6653copie_500180e99606ee23b000142b.jpg)
![](https://cdn1.cdnme.se/cdn/6-1/2543661/images/2012/jane_austen0j_signature_500abfbbe087c34c7300081d.png)
Alltför längesedan
Vem hade kunnat ana vikten av efternamn? Jag förstår nu att den är oerhört stor.
Storyn går såhär; varje sommar ända sen jag föddes och mycket längre bak i tiden har våran familj åkt till Öland och mer eller mindre bott där i närapå två månader. Jag älskar Öland, det är som ett andra hem. Så otoligt underbart vackert, och atmosfären är en helt annorlunda än man kunnat föreställa sig. Och med platser följer människor. Så det här är min historia. En kille som bodde på samma camping, också alltid varenda sommar, vid namn Christopher blev en av mina absolut bästa vänner jag någonsin haft. Han var - och är - fyra år äldre än mig, han är rätt lång, egentligen blond men har haft otaliga hårfärger genom åren, varav han fick smeknamnet moroten en sommar. Vi umgicks alltid, och då menar jag a l l t i d . Vi sprang runt och samlade havspolerade olikfärgade glasbitar längs den steniga oändliga stranden. Vi satt sena kvällar och bara spelade kort och pratade - om vad vet jag inte, det var alltid så lätt att prata med honom. Antingen satt vi i min husvagn eller hos honom. Varje dag fick jag en burk Pepsi, från deras massiva lager av Pepsiflak under husvagnen, prompt gav han den till mig, noga med att dela med sig. Om inte Pespi, så blev det en sväng till kiosken där han ständigt bjöd mig på slush ice eller glass. Det var med honom jag tillbringade tiden då jag fick reda på att min farmor dött. Vi längtade så enormt till varje åskväder för då drog vi med ett par solstolar, satte oss högst upp på stranden precis vid syrenbuskarna och kollade på blixtarna i vattnet och njöt av mullret som kändes i hela kroppen. Med oss hade vi filtar, chockladtoppar, chips och läsk. Där satt vi och levde så fullt ut jag någonsin levat, tills någon kom och sa till oss att gå in, det är farligt att sitta så nära vattnet när det åskar och blixtrar. Då letade vi fram våra kära små kortlekar och spelade, i det stora mysiga förtältet där det konstant dova ljudet av regndroppar drippande och droppande på tälttaket gjorde allting så mycket bättre. Och vi räknade sekunder för att se hur åskvädret rörde sig och om det skulle komma rakt över oss.
1 missisippi, 2 missisippi, 3 missisippi...
Jag minns en gång, en kväll då vi begav oss ut på stranden och samlade kattguld och fossiler. Vi gick och gick och gick, rundade udde efter udde och kom till nya byar som man annars bara åkt till med bil. Tillslut kom regnet. Ösregn. Det öste ner från himlen ner i havet, ner över stenarna, ner i marken, ner under kläderna. Det regnade som aldrig förr. Christopher och jag, vi hade inget paraply, ingenting. Jag gick i jeans och huvtröja, han i shorts och T-shirt. Och vi var långt hemifrån. Så vi började gå. Vi klättrade uppför stranden, sandbanken och upp till vägen. En liten gammal asfalterad väg som av någon anledning är så charmig och underbar. Lite knölig här och där och inte hel på alla ställen. Vi gick, och gick, och gick. Regnet öste ner och kläderna klibbades fast men vi pratade och skrattade där vi gick. Regnet var varmt. Det brukar det vara där, på sommaren. När vi kom fram, genade genom oägda ängar och passerade utedassen och sprang igenom hela campingen tills vi nådde min husvagn. Christopher fortsatte uppför kullen mot sin egen. Vände sig om och log medans han sprang. Gud vad den människan betytt mycket för mig, att jag inte insåg det då. Bytte om, fick på mig varma sockar, varma mjukisbyxor, en varm ny huvtröja och sprang till Christopher i tofflor och ett gult paraply som mamma snabbt beordrat mig att ta med. Väl innanför deras förtält, skakade jag av mig resterande regn och njöt av att vara torr och varm på huden igen. I husvagnen fick Christopher på sig sista plagget och kom sen ut med chips och allt det goda man kunnat tänka på. Hans föräldrar kom ut och Sandra också. Vi spelade Yatzi som alltid - det var där jag lärde mig det - och käkade gottit och hade en helt underbar kväll. När det blev sent gick vi in och han och jag fortsatte spela kort medans han visade mig ytterligare ett par nya magiska tricks. När månen gått upp sade vi godnatt och skildes åt, vetande om att ses igen nästa dag och kanske sno sig ett morgondopp..
Det var runt fyra år sedan sist vi sågs. Förra året var vi inte där, den enda sommaren någonsin. Och jag vet inte vad han heter i efternamn. Jag vet inte. Jag har försökt att leta reda på honom, men jag vet inte. Har ingen aning vart jag ska hitta honom. Vet bara att han bor i Stockholm. I stora vida Stockholm. Kan ju inte vara så svårt att hitta honom? Ha..
![](https://cdn1.cdnme.se/cdn/6-1/2543661/images/2012/jane_austen0j_signature_500abfbbe087c34c7300081d.png)
Saknar allt som var, för det som var är det som var bäst
När man bläddrar väldigt snabbt igenom min blogg känns det nästan som livet i revy innan man dör. Jag undrar om det verkligen händer i verkligheten, sen när man faktiskt dör, för vem vill inte återuppleva alla minnen alla platser alla människor som varit? Som om man faktiskt vore där igen, lurat tiden precis innan döden för så mycket ska man väl ändå ha rätt till? Att få en snålskjuts bak i tiden innan man dör?
Det är nästan läskigt hur snabbt tiden har gått, det är skrämmande. Den 17 juni detta året, som är om 54 dagar, på just den dagen har jag ett-års-jubileum i att ha saknat mitt hem och skänkt det en tanke varje dag. Det är sjukt.
Jag minns fortfarande varenda lukt, vartenda träd och sten, varenda steg jag tagit över gräset i skogarna runt sjön i hagarna. Frihet. Fåglarnas kvitter genom det öppna fönstret som aldrig stått stängt, rådjur och älgar som flyr undan mänskligheten, andra nyfikna som stannar kvar och bara tittar. Harar som kör sitt årliga slumpmässiga vilda race tvärs över gårdsplanen, över gräsmattan och ut i buskarna. Den där tran familjen som alltid kommer tillbaka vid exakt samma tidpunkt, korna som tror man kommer med mat varenda gång man cyklar förbi, ibland slår de följe längs staketet när man tävlar om vem som är snabbast. Ängarna och åkrarna som svajar sådär helt underbart magiskt så man kan stå i timmar och bara följa vindens vågor som sveper över marken.Frihet. Alla de där sena kvällarna som man stökar fram grillen och leker med tanken att leka med elden, och lågornas hypnotiserande makt. Solens sista strålar försvinner bakom träden i horisonten där bakom skogen. Aah jag sover utomhus inatt igen. Stirrar på stjärnhimlen som besatt, förundrad över stjärnorna samtidigt rädd över att de ska försvinna samtidigt önskande föreställer sig hur rymden ser ut och känns. När allt som är fel blir rätt och världen är föralltid min. Min. Bara min.
![](https://cdn1.cdnme.se/cdn/6-1/2543661/images/2012/jane_austen0j_signature_500abfbbe087c34c7300081d.png)
Välkommen Vackra Vår
![](https://cdn1.cdnme.se/cdn/6-1/2543661/images/2012/img_5575copie_500183529606ee6fb8004d39.jpg)
![](https://cdn1.cdnme.se/cdn/6-1/2543661/images/2012/mg_6179copie1_500183baddf2b327010001dc.jpg)
![](https://cdn1.cdnme.se/cdn/6-1/2543661/images/2012/jane_austen0j_signature_500abfbbe087c34c7300081d.png)
Fångad - Men en dag ska jag bli fri
![](https://cdn2.cdnme.se/cdn/6-1/2543661/images/2012/_mg_4888copie_190365955.jpg)
![](https://cdn3.cdnme.se/cdn/6-1/2543661/images/2012/_mg_5254_190366292.jpg)
![](https://cdn3.cdnme.se/cdn/6-1/2543661/images/2012/_mg_5284copie_190366535.jpg)
![](https://cdn1.cdnme.se/cdn/6-1/2543661/images/2012/_mg_5260copie_190366656.jpg)
![](https://cdn1.cdnme.se/cdn/6-1/2543661/images/2012/jane_austen0j_signature_500abfbbe087c34c7300081d.png)
Den där totala lyckan
Jag tänkte på mitt gamla liv, och på sommaren som kommit varje år.
Mina tankar fladdrade och blickade igenom ett album av minnen. Ett album av ren skönhet.
Som en värmefilt att bädda in sig i, när vintermannens kalla pust drar förbi.
Ljudande som en symfoni av de delikataste av violiner, kvittrandet av harpan, komponerad av pianot och fördjupad med slagverken. Som när det doftar liv och lycka, där kristallklar bergsluft genomsyrar ens lungor. Örnen flyger, svävar, flyger och svävar majestetiskt.
Och med en triumferande frihetsförklaring kastar han sig upp mot skyn, och solen följer hans skugga som galopperar på prärierna. Tyst och försiktigt vågar haren sig fram. Han är mätt om magen och hans liv är ungt. Vid sidan av en sten, bakom en tårpil, väljer han ut sin plats. Där drar hans stolta varelse tills sig solljuset och lycka sipprar sakta nerför hans täta päls, och ner i bäcken.
Som genom ett förstoringsglas är världen ofantlifgt stor, för den lilla droppen av lycka, som nu vandrar i strömmens riktning. Den ser från under vatten, hur rådjur lapar källan till sin släckta törst, laxar som skuttar och leker och spinner förtjust, mäkta trädkronor som svajar i vindens viskande sång.
Lugnt, stadigt, växer bäcken till en flod, som tar forsen i hand och de blir ett. Tillsammans tar de ett språng framåt, och floden och forsen som blivit ett svävar snabbt igenom ingemansluft i vad som verkar som en långsam evighet.
Droppen av lycka, den som sett allt från under vatten, skjöt ut från klippan och gav världen en sista glittrande glimt innan den försvann ut och materialiserade sig med allt i inget. Den blev en del av dalens eldflugor, som bestämt sig för att skymmingen är nära och deras plikt är kommen.
Den blev en del av de grå och blåa snöbeklädda bergstopparna, de som är så höga att inte ens de odödliga själarna vågar sig på dem. En del av mustangflocken, de som personifierar frihet, styrka och stolthet, de flyger fram på prärien som sträcker sig från horisont till horisont, där mustangerna skenar, utan märkbar antydan till att någonsin vidröra marken. Och där vid bergets klippa, utan någon som stjäl en titt, sitter vargarna och vakar över sin dal, sin prärie, sin skog, sin flod och fors. De blickar ut över deras värld, fullkomligt saliga och stumma av lycka över att få kalla det allt sitt.
![](https://cdn2.cdnme.se/cdn/6-1/2543661/images/2012/img_1217copie_184817495.jpg)
![](https://cdn2.cdnme.se/cdn/6-1/2543661/images/2012/img_0116copie_184817588.jpg)
![](https://cdn1.cdnme.se/cdn/6-1/2543661/images/2012/_mg_0785copie_184817798.jpg)
![](https://cdn1.cdnme.se/cdn/6-1/2543661/images/2012/imgp4015_184817958.jpg)
![](https://cdn3.cdnme.se/cdn/6-1/2543661/images/2012/imgp7990_184818035.jpg)
![](https://cdn1.cdnme.se/cdn/6-1/2543661/images/2012/img_1620copie_184818189.jpg)
![](https://cdn1.cdnme.se/cdn/6-1/2543661/images/2012/_mg_6004copie_184819119.jpg)
![](https://cdn3.cdnme.se/cdn/6-1/2543661/images/2012/img_0707copie_184819476.jpg)
![](https://cdn1.cdnme.se/cdn/6-1/2543661/images/2012/_mg_6235copie_184819263.jpg)
![](https://cdn3.cdnme.se/cdn/6-1/2543661/images/2012/img_7783copie_184821166.jpg)
![](https://cdn3.cdnme.se/cdn/6-1/2543661/images/2012/img_3948_184821872.jpg)
![](https://cdn3.cdnme.se/cdn/6-1/2543661/images/2012/_mg_3356ghcopie_184822327.jpg)
![](https://cdn2.cdnme.se/cdn/6-1/2543661/images/2012/_mg_0870copie_184822190.jpg)
![](https://cdn1.cdnme.se/cdn/6-1/2543661/images/2012/jane_austen0j_signature_500abfbbe087c34c7300081d.png)
Vi borde visa det mer
![](https://cdn3.cdnme.se/cdn/6-1/2543661/images/2012/img_4444copie_183669721.jpg)
Det är inte alltid man tänker på det, att man värdesätter människor så mycket, för man kan gräla och ha dispyter och rent utav vara så irriterad på personen att man känner för att tejpa för munnen på den och rulla in den i en matta så det blir lugn och ro. Eller så är man för upptagen i annat, förblindad av rutiner och samhällets hjärntvättning att man inte ser eller känner sina medmänniskor. Men när man väl får upp ögonen och verkligen inser att de är allt man har så kan man inte uppskatta det mer. Kanske borde vi visa det mer, uppskattningen vi har mot våra älskade, för att ge dem den lyckan jag vet att jag känner när människor uppskattar mig! Jag vet dock att det är svårt, inte alltid så lätt, för man blir sårbar och känner sig löjlig, men jag råder mig själv och alla andra att verkligen ta tillfället i akt när det kommer att visa era människor hur mycket ni älskar dem, hur mycket ni värdesätter dem, för man vet aldrig när det är försent. Vi borde visa det mer.
![](https://cdn1.cdnme.se/cdn/6-1/2543661/images/2012/jane_austen0j_signature_500abfbbe087c34c7300081d.png)